Na petnaestu nedjelju kroz godinu liturgija nas želi potaknuti na ljubav prema Bogu i bližnjemu, kao i na djela milosrđa, te nam stoga evanđelist Luka donosi, svima dobro znanu, prispodobu o milosrdnom Samarijancu.
U ovoj zapovijedi Zakona javlja se i jedan drugi problem, a taj je ljubiti bližnjega kao sebe samoga. Pitam se ljubim li ja zaista svoga bližnjega kao samoga sebe!? Bez puno razmišljanja shvaćam da ne ljubim, jer moj bližnji nije samo moj prijatelj s kojim se slažem i s kojim se razumijem, nego svaki čovjek kojega je Gospodin stvorio. I, ljubav prema mome bližnjemu ne ovisi o mome trenutnom raspoloženju, nego je to trajno i temeljno opredjeljenje. Bilo bi idealno kada bi moj bližnji bio samo moj prijatelj, jer bi onda puno lakše obdržavao zapovijedi Zakona, ali u isto vrijeme znam da je taj pojam puno širi, a da glagol ljubiti traži puno više napora. Možda se čini da Isus u svom govoru malo pretjeruje!? Da bi to bolje razumijeli evanđelist Luka nam donosi Isusovu prispodobu o milosrdnom Samarijancu koju svi, teoretski, ionako dobro znamo. Ovdje je važno napomenuti zašto Isus u cijelu priču stavlja Samarijanca. Jasno, nije u pitanju slučajni odabir. Naime, Židovi i Samarijanci živjeli su u međusobnoj netrpeljivosti. Onaj Židov koji bi se družio sa Samarijancom smatran je otpadnikom. Dakle, ljubav između njih bila je nemoguća. Prisjetimo se ovdje i susreta na zdencu kada se Samarijanka čudi i pita kako to da Isus, Židov, razgovara s nekim iz Samarije, i to sa ženom. Rekli bismo kako to nije ništa novo, jer je Isus toliko puta kršio zapovijedi i zakone, a čovjeka stavljao iznad njih. Ništa drugačije nije ni sa Samarijancom iz današnjeg evanđelja. I on zaboravlja međusobnu netrpeljivost, te pomaže onome čovjeku koji bijaše upao među razbojnike. U tom trenutku nije bitno ništa drugo nego ljubav koja se nalazi na djelu, ljubav koja se konkretizira. Ljubiti samo govorom nije ništa drugo nego lijepa propovijed koja ostaje samo puko slovo. Tako je i s ovim razmišljanjem. Što ja posebno činim? Apsolutno ništa! Moja ljubav mora se očitovati u konkretnoj situaciju, u svakodnevnom životu i bez ineteresa. Dati sebe za drugoga značilo bi i ljubiti sebe, jer radost moga bližnjega treba biti i moja radost. Njegov uspjeh trebao bi biti i moj uspjeh.
Na kraju ovom evanđeoskog ulomka Isus zakonoznancu daje uputu: Idi pa i ti čini tako! Isus mu govori da svoje teoretsko znanje mora konkretizirati, mora ga upotrijebiti u svakodnevnom životu, u praksi. Teoriju prožeti praksom. Isus ovdje šalje i mene, te mi govori da i ja idem i svoje znanje provedem u djelo i svoje neprijatelje ljubim kao prijatelje. Nesebična i neiskalkulirana ljubav iznad svega.